Zanimanje, uzrast, pol i etničko poreklo
za snajpere nisu bili od značaja.
Na civile je pucano dok su bili u svojim kućama, gledali televiziju,
pili kafu ili se molili.
Pucano je dok su prelazili ulicu,
skupljali drva, zahvatali vodu iz kanala i nosili je kućama,
uklanjali smeće,šetali i razgovarali s prijateljima, vozili se u kolima, kamionima,
autobusima, tramvajima ili biciklima i dok su sahranjivali svoje mrtve.
Ni jedna ljudska delatnost nije bila dovoljno bezazlena, prizemna
ili sveta da bi izbegla sud snajpera.
Cijelo vrijeme, tih prvih nekoliko mjeseci
mislili smo da se iduće sedmice mora rat završiti,
da je to nemoguće šta nam se dešava.
Strah.
Ljudi su, koliko su mogli, živeli u podrumima svojih kuća
ili u skloništima,
obuzimao ih je strah jer su shvatili
da ma gde se nalazili u gradu, gde god živeli,
mogu biti pogođeni artiljerijskom ili minobacačkom granatom
ili postati mete mitraljeske vatre.
Gde god da ste išli,
šta god da ste radili,
bili ste izloženi tom neprekidnom strahu i strepnji
da nećete stići tamo gde ste naumili.
Na početku rata to je bila katastrofa. Psihološka katastrofa.
Ne samo ljudi koji su poginuli i njihove porodice su preživaljavale užasno,
nego i komšiluk i malo veći dio naselja ili ulaza gde bi čovjek poginuo.
Već 1994. i 1995. to je,
izgovoriću jednu jako ružnu riječ, postala normalna stvar.
Samo bi žalili ljudi oni koji su u okviru porodica našli svog mrtvog ili pogođenog,
ovi bi pogledali i dešavalo se kao još jedan manje.
Strah,
anksioznost odnosno strepnja,
pojačana neuroza, neurostenija, određene fobije,
znači sva ta devijanta mentalna stanja
koja su bila uslovljena jednim neprirodnim stanjem
u dugom vremenskom periodu.